ADVARSEL ...- Dette program består av en video og en lyd-del som begge er lisensiert av rettighetshaver kun for hjemmebruk. Ingen annen anvendelse er tillatt.
Uautorisert kopiering, endring, utstilling, utleie, bytte, utlån, offentlig fremvisning, kringkasting - av denne Digital Versatile Disc, helt eller delvis, er strengt forbudt. Alle brudd medfører straffeansvar og vil bli forfulgt rettslig.
- Blir du med og fisker? - Fisken er frossen.
Se på den bilen... Så nydelig. Det må være en Ford.
Nei, det er ingen Ford.
- Hva er det da? - Jeg vet ikke, men det er ikke Ford.
- Leonard, hva driver du med? - Hva ser det ut som?
Det kan komme noen.
Det kommer ingen.
Hva er det?
Leonard, du må kle på deg. Frokosten er klar.
Vi begynner med en historieprøve.
Hold øynene på deres egen pult, og når det ringer ut, får jeg bøkene.
Lowe, Leonard.
Hei, mrs Lowe. Kan Leonard komme ut i dag?
- Nei, beklager, ikke i dag. - Hva med i morgen, da?
- Han er ikke frisk nok da heller. - Når blir han frisk?
Jeg vet ikke.
Takk for at dere stakk innom.
BASERT PÅ EN SANN HISTORIE
- Unnskyld meg... - Du må spørre henne.
Bainbridge-sykehuset, vær så god. Dr Franklin og dr Tyler -
- sitter begge i et møte. Kan jeg ta imot beskjed?
Jeg er dr Malcolm Sayer. Jeg har en avtale.
Vennligst sitt. Bainbridge-sykehuset, vær så god.
Når du sier mennesker, mener du levende mennesker?
Jeg søker en forskningsstilling i neurologi-laben.
Vi har røntgenrom.
Dette er et kronisk sykehus. Stillingen gjelder stabsneurolog.
- Du skal jobbe med mennesker. - En ekte lege.
- Hadde du pasienter på Carmel? - Meitemarker.
Hva behager?
Det var et enormt prosjekt. Jeg skulle trekke ut 1 dekagram myelin -
- fra 4 tonn med meitemarker.
Jeg jobbet med prosjektet i fem år. Ingen trodde at det lot seg gjøre.
- Det gjorde det ikke heller. - Jeg vet det nå. Jeg beviste det.
Kanskje før... på St. Thomas?
Bare forskning...
Vi er underbemannet...
Han har aldri jobbet med mennesker før...
Unnskyld, men dere ser vel etter noen med klinisk bakgrunn.
Selv om jeg trenger jobb, er det nok andre søkere som passer bedre.
Hva med medisinsk fakultet?
Du kunne ikke ta eksamen uten klinisk erfaring.
Du tok pulsen, målte temperatur. Du diagnostiserte.
Da har du jo erfaring.
Du vil vel ha jobben, eller hva?
Denne veien, doktor. Har du tilbrakt mye tid på kroniske sykehus?
- Det ville du ha husket. - Da har jeg vel ikke det.
Vi har MS, Tourette syndrom, Parkinsons sykdom.
Vi har til og med sykdommer det ikke finnes navn for.
- Hva venter de egentlig på? - Ingenting.
- Hvordan blir de friske? - Det blir de ikke.
Vi kaller dette stedet for hagen, for vi bare mater og vanner dem.
Mr Kean? Får jeg spørre...
Født 1911 i Kingsbridge, New York. Jeg kom hit juli 1955.
Før det var jeg på Brooklyn Psychiatric Center.
Før det var jeg en person.
Det blir lettere med tiden.
Det er vanskelig å tro, men det blir lettere.
Nei, Buttercup... Gå hjem til deg selv.
God morgen, doktor. Jeg har en ny pasient til deg.
Hun kom sent i går kveld. Her er mappen hennes.
Hallo, jeg er dr Sayer.
Vet du hvor du befinner deg?
Kan du høre meg?
Konklusjon: Dementia av ukjente årsaker. Uten reaksjon.
Sykeforsikring...
Navnet hennes er Lucy Fishman. Hun ble funnet hos søsteren -
- flere dager etter søsterens død.
Hun har ingen slektninger. Hun har visst alltid vært som hun er nå.
Uten reaksjon og forståelse. Og likevel...
En refleks.
Hadde hun slått til den, ja. Men hun tok den imot.
Det er likevel en refleks.
Hadde du hatt rett, ville jeg vært enig.
Ettersom hun har mistet egen vilje, låner hun ballens vilje.
- Ballens vilje? - Unnskyld meg.
Du prøver å gjøre et godt inntrykk, stemmer ikke det?
Du prøver å finne deg til rette.
Miss Costello, sørg for at dr Sayers ventende pasienter -
- får ny time i morgen.
Låner ballens vilje?
Storartet...
Ok, takk skal du ha.
Gi oss beskjed om hun tar imot noe annet.
Jeg får sparken. Greit nok. Jeg kan gå tilbake til skolen.
Har jeg glemt noe?
Nei, jeg ville bare si at jeg foretrakk din forklaring.
Jeg skal hjelpe deg inntil du er kommet i orden.
- God natt, doktor. - Takk.
- Hallo, jeg er dr Sayer. - Jeg er Waheedah.
- Hvordan har du det i dag? - Bare fint, takk.
Å, beklager. Hvilket skjema? Ja, jeg venter.
Greit. Tre, en, to.
Tusen takk. Ha det.
Hallo.
- Hurra! Vi er i bane. - Nå prøver vi å være vektløse.
La oss feire med deilige Nestle's Quick.
Nestle's med sjokoladesmak er helt fantastisk.
Hallo der oppe, på tide å lade opp med deilige Nestle's Quick.
Lucy...
Du er ute av...
Anthony, kan du hjelpe meg med å... flytte denne?
Unnskyld meg.
Lucy, du er nesten framme.
Her er vannet, Lucy.
Lurer på hvorfor neglene dine gror så raskt?
Det må være geleen de gir dere.
Gelé, gelé, dag etter dag.
Rød gelé, gul gelé, hver eneste dag.
Glemte å fortelle det, mrs Cooper sovnet inn. Husker du henne?
Hun var hyggelig. Alltid så vennlig.
Men hunden var fæl.
- Unnskyld meg. - Hallo.
Hender det at han prater til deg?
- Selvsagt ikke. Ikke med ord. - Snakker han på andre måter?
Hva mener du med det?
- Du har ikke barn. - Nei.
Da ville du visst hva jeg mente.
Det står "atypisk schizofreni".
"Atypisk hysteri" står det på denne.
"Atypisk nerveskade."
"Ingen forandring siden forrige undersøkelse."
"Ingen endring eller terapi anbefales."
Så hyggelig...
Her står det "Ingen endring", datert 09.11.44.
Det er 25 år.
Disse atypiske et eller annet burde kanskje være typisk et eller annet.
Men typisk hva da?
Doktor, kunne du tenke deg å ta en kopp kaffe et sted?
Te?
Normalt ville jeg si ja, men jeg har en avtale.
- Da tar vi det en annen dag. - Ja visst.
"Hjernebetennelse - apati".
Hvor er det?
Beklager, jeg trodde noen hadde latt lyset stå på.
Jeg fant forbindelsen. Alle har overlevd hjernebetennelse -
- lenge før de kom hit. Ser du? I 1920-årene.
- Er det ikke fantastisk? - Jo. Jeg kommer tilbake siden.
Utbrudd av hjernebetennelse når epidemiske proporsjoner
Den mystiske sykdommen
"Glemt" sykdom fra 20-årene Post-Enkefalitt Syndromet
Hvor mange har du funnet?
Fem. Og jeg tror det kan være flere.
Hvordan går det med dem?
Akkurat som du beskrev dem da: "Uhåndgripelige som spøkelser".
Men jeg antar... at mange av dem var barn på den tiden.
Ja, barn som sovnet.
De fleste døde i det akutte stadiet av sykdommen.
De som overlevde... som våknet, -
- virket helt friske, som om ingenting hadde hendt.
Vi skjønte bare ikke i hvor stor grad betennelsen hadde skadet hjernen.
Det gikk flere år. Fem, ti, femten, -
- før disse merkelige neurologiske symptomene gjorde seg gjeldende.
Men de gjorde altså det.
Jeg kom i kontakt med dem tidlig i 30-årene.
Gamle mennesker som ble brakt inn av barna sine.
Unge som ble brakt inn av foreldrene.
De kunne ikke lenger kle seg eller spise på egen hånd.
De fleste av dem kunne ikke lenger snakke.
Noen familier ble helt sprø.
Folk som før var normale, -
- var nå -
- et annet sted.
Hvordan er det å være dem? Hva tenker de?
De tenker ikke.
Viruset var ikke barmhjertig mot de intellektuelle evnene.
- Er du sikker på det? - Ja.
- Fordi? - Fordi alternativet er utenkelig.
Jeg er enig i at det bør pusses opp, men hva gjør vi egentlig?
Jeg vil prøve noe.
Hva stopper Lucy fra å gå til fontenen?
Ingenting.
Akkurat. Synsfeltet stopper. Det er ikke noe mønster.
Ingenting tvinger henne til å fortsette.
- Så vi lager "noe". - Akkurat.
Hun ser ut...
- Vil gjerne vite mer om din sønn. - Ja visst.
De sa det var noe galt med hendene hans. Han kunne ikke skrive lenger.
Han klarte ikke skolearbeidet.
Jeg måtte ta ham ut av skolen, sa de. Han var elleve.
Han ble stadig verre.
Han ropte på meg, jeg kom inn, og da satt han ved pulten sin -
- i transe. Én time, to timer... Og så var alt i orden igjen.
En dag kom jeg hjem fra arbeid og fant ham i sengen.
Han gjentok: "Mamma, mamma?"... Han hadde armen utstrakt.
"Hva er det for noe, Leonard?"
Siden har han aldri sagt et ord. Det var som om han forsvant.
Senere det året tok jeg ham med til Bainbridge.
Det var... 14. november, 1939.
Han var tjue år gammel.
Hva gjorde han de ni årene han satt på rommet sitt?
Han leste. Han elsker å lese. Han leste bestandig.
Sier du det?
Det var jo alt han kunne gjøre.
Det holder.
Ok, Leonard. Nå er vi ferdige.
Ingenting, ingenting, ingenting og... ingenting.
- Det er en av statuene dine, hva? - Det stemmer.
Gir du meg saltet?
- Hva med dette? - Hvordan det? Det er stroboskopet.
Du tar feil. Alt dette andre er stroboskopet.
Dette er når jeg sier navnet hans.
Unnskyld meg.
Kast skikkelig nå! Få inn en fulltreffer!
Jeg kan ta imot ballen. Kast til meg!
Er det alle? Få dem inn hit til de andre.
Jeg skulle ha gitt ham skilsmisse. Jeg trodde han ville være far...
Pasientene har allerede fått morgenmedisinen sin.
Dr Sayer håpte dere hadde tid til overs. Blir dere med meg?
Dette er en nydelig arie. Se om det er noen reaksjoner.
"Kall meg Ishmael."
"En tid tilbake, det er ikke så nøye akkurat når det var, -
- var jeg nesten blakk og hadde lite som interesserte meg på land."
Jeg vet at du kan høre meg. Prøv å reagere når jeg sier navnet ditt.
Det er ikke hvilken som helst musikk. Den må være rett for dem.
De beveger seg bare når det er musikk som beveger dem.
Jeg har ikke funnet noe som funker for Bert foreløpig.
De rører seg ikke om jeg ikke gjør noe.
Jeg må spille ut det første kortet.
Leonard... L...
Dette er Frank. Kan du hjelpe meg med å få ham på beina?
Jeg har funnet noe han reagerer på. Menneskelig kontakt.
Kan du stille deg der borte litt?
Han kan ikke gå uten meg. Om jeg slipper, faller han.
Jeg skal ikke la deg falle.
Men sammen kan vi gå overalt.
Det er som med ballen, bare at han nå låner min vilje.
Viljen til et annet menneske.
Jeg starter med å bevege pilen til L for Leonard.
Når jeg merker at du beveger den, slipper jeg og lar deg ta over.
Skjønner du? Ok, da begynner jeg.
Nei, kanskje jeg ikke uttrykte meg helt klart. Min skyld, jeg...
L... Bra, bra. Og så E.
E, bra.
S...
P...
Du staver noe annet.
RILKES/PANTHER
Rilke, Rainer Maria. Tysk dikter og forfatter
"Hans drømmende blikk der han så gjennom gitteret, -
- er blitt så besværlig at ingenting annet får plass."
"For ham ser det ut som tusenvis av gitter."
"Og bak de tusen gitter - ingen verden."
"Mens han går i små sirkler igjen og igjen, -
- hans mektige steg er som en rituell dans rundt et sentrum -
- hvor en sterk vilje står paralysert."
"Nå og da løftes gardinet fra øyet, og noe tar form."
"Det trenger seg frem fra skuldrenes tause grep, -
- når fram til hjertet, og dør."
Har du hørt om L-dopa? Det er syntetisk dopamine.
Ja, for pasienter med Parkinsons sykdom.
Hvordan det?
Unnskyld meg. Beklager!
Det vil gå hundre år før moderne neuropatology -
- gir oss anledning til å lokalisere skaden i en parkinsonisk hjerne.
Med det nye medikamentet L-dopa kan vi for første gang love -
- Parkinson-pasienter et mer normalt liv. Ved å foreskrive L...
Jeg er nysgjerrig på medikamentet. Har De noensinne vært borti...
- Unnskyld meg, dr... - Sayer.
Har De vært borti pasienter med hjernebetennelse?
Etter at jeg er ferdig, dr Sayer. Dersom De ikke har noe imot det.
Som jeg sa... Ved å foreskrive L-dopa...
Mener De at en parkinsonisk skjelving -
- kan bli helt borte?
- Snakker De til meg? - Ja visst.
En kunne utvikle håndskjelving til den ble ubevegelig...
Hva om en person er sterkt rammet av Parkinson-symptomer...
Skjelving, hodedunking, raskere tale...
Kan ikke alt dette bli overveldende og gjøre personen til stein?
Jeg vet ikke. Kanskje.
- Tror De L-dopa kan hjelpe? - Dr Sayer, ikke sant?
Jeg er kjemiker, De er lege. De får selv stå ansvarlig for skaden.
Freud trodde på mirakler. Foreskrev kokain som om det var sukkertøy.
Alle hadde tro på kortison helt til pasientene ble psykotiske.
- Og nå er det L-dopa? - Det er for tidlig å si foreløpig.
Det er nok altfor tidlig å si noe om det.
La kjemikeren stå ansvarlig for skaden, doktor.
Men jeg...
Doktor, så du dette? "Ny medisin gjør at paretikere kan spise gelé."
Ja, jeg leste alle - pliktoppfyllende. Alle tretti hadde mild Parkinsons.
Dine "parkiser", om de nå er det, har ikke rørt seg på flere tiår.
Kanskje du bør ta en ekstra titt.
Du vet bedre enn å ta et sånt sprang.
Du søker en forbindelse, men det trenger ikke være noen.
Det jeg tror, og det jeg vet, er at disse menneskene har følelser.
Og hvordan vet du det? Fordi de tar imot tennisballer?
Jeg vet det.
- Og hvor mange skulle få L-dopa? - Alle.
Noen... Én.
Én.
Med skriftlig samtykke fra familien.
Lider Leonard av Parkinsons sykdom?
Nei... Symptomene hans ligner Parkinsons...
Men det er ikke det samme.
Hva skal denne medisinen være godt for?
Jeg vet ikke hva den vil gjøre, om noe i det hele tatt.
Hva tror du den vil gjøre?
Jeg er ikke sikker, for den er beregnet på en annen sinnslidelse.
Hva håper du den vil gjøre?
Jeg håper den vil bringe ham tilbake fra hvor han enn er.
- Til hva da? - Til verden.
Hva venter ham her etter alle disse årene?
Du... Du er her.
Alt sammen, takk.
- 200 mg ga ingen respons. - Kanskje syren nøytraliserte den.
- Kanskje han trenger mer. - Kanskje han trenger mindre.
Jeg prøver med melk.
500 mg.
- Jeg ringer om det skjer noe. - Ja.
Takk.
Det er stille.
Det er sent. Alle sover.
- Jeg sover ikke. - Nei. Du er våken.
Får jeg?
Meg.
Leonard, du har besøk.
Mamma... Mamma!
- Mitt navn er Eleanor. - Eleanor.
- Hyggelig å hilse på deg. - Hyggelig å hilse på deg.
- Mine damer? - Hva har jeg gjort nå?
Å, du store...
God dag, mitt navn er Margaret.
Beth.
Anthony, hvordan har du det?
Bare fint. Og du?
Også bare fint.
- Har du møtt ham? - Var han ikke strålende?
Jeg tror ikke jeg kunne takle å miste tretti år av mitt liv. Hva med deg?
Han er vel klar over det?
Snu deg denne veien. Kameraet kalles polaroid. Takk skal du ha.
Bildet er klart på under et minutt. Helt utrolig.
La oss prøve dette.
Flott! Nå vil jeg at du skal gå til den andre enden av rommet.
Er du klar? Gå.
Veldig bra.
Og tilbake.
Det var meget raskt. La meg filme litt mer.
Du må i det minste legge deg litt. Du trenger hvile.
Jeg er redd for å blunde. Hvis jeg blunder, så...
Da sovner du. Når du våkner igjen, er det neste morgen.
Jeg lover deg det.
Barnets båt mot månen glir, segler på himmelens hav
Barnet fisker i en drøm, fisker overalt
Segl, mitt barn, segl -
- ut på havet stort
Men glem nå ikke å segle... tilbake hit til meg
Så nydelig det er blitt i Bronx.
- Det er skolen min. - Sier du det?
- Er det klassisk? - Du kan velge all slags musikk.
- Hva er det? - Det er rock and roll.
Kom uti!
Nei, det har skjedd ting mens du var borte. Det kalles forurensing.
Leonard, det er ikke vassing, det er svømming.
Jeg vet ikke om sykehuset er forsikret for slikt.
- Kom igjen! - Nei.
Leonard, det blir snart høyvann.
Det er elementenes oppbygging.
Det var slik jeg ble introdusert til vitenskapen.
Det er fantastisk. Det er universets innerste kjerne.
Man har alkalimetallene, man har halogenene, inaktive gasser...
Alle elementene har sin plass. Man kan ikke endre rekkefølgen.
De er konstante... uansett.
Du er ikke gift?
Jeg? Nei... Jeg er ikke så flink med folk.
Det har jeg aldri vært, Leonard... Jeg liker dem.
Jeg skulle ønske jeg hadde mer enn en elementær forståelse av dem.
Kanskje om ikke de var så uberegnelige...
Eleanor vil nok mene noe annet.
- Eleanor? - Miss Costello.
Har hun sagt noe om meg?
Hva sa hun?
At du er snill. At du bryr deg om mennesker.
Jeg vil gjerne gi alle pasientene den nye medisinen. Det blir litt dyrt...
- Vet du hvor dyrt det egentlig blir? - Ja, jeg snakket med Ray.
Jeg har et overslag.
Farmasøyten sier at det å gi alle lik dose som mr Lowe, vil koste -
- 12000.
- Hvor mye? - 12000 dollar.
I måneden? Jeg kan ikke legge det fram for styret.
Jeg tenkte på å snakke direkte med velynderne.
De har allerede gitt det de kan.
Vi må overbevise dem om å gi mer enn de er vant til å gi.
- Kanskje hvis de ser mr Lowe. - Jeg tror du overvurderer ham.
Det er penger det er snakk om.
Det var en ekstrem rigiditet i aksialmuskulaturen.
En total svekkelse av holdningsrefleksene.
En rigiditet som rammer hjernestammen. En meningismus.
Det som er mest slående, er det inngående ansiktsuttrykket, -
- som vi nå vet er noe helt annet enn apati eller katatoni.
Ikke så vitenskapelig Ta det med ro
Men det er mulig å nå inn til ham.
Når noen nevner navnet hans, toner fra et spesielt musikkstykke, -
- eller berøring fra et medmenneske.
Men disse oppvåkningene var sjeldne og varte bare et øyeblikk.
Ellers var han som dere ser ham her, i en metaforisk, -
- om ikke fysiologisk, likeverdig med søvn, kanskje til og med død.
Dette var tilstanden hans da jeg først fant ham på sykehuset.
Og slik har hans livskvalitet vært de siste tretti årene.
- Nå? - Når du enn måtte være klar.
Mitt navn er Leonard Lowe.
Jeg er blitt forklart at jeg har vært borte en lengre periode.
Nå er jeg tilbake.
Se der, ja. Vær så god.
Tusen takk.
- Dr Sayer! - Hva er det?
Det er et helsikes mirakel!
- Hvor er brillene mine? - Du har dem på deg.
Er dette mulig?
Jeg snakker.
Jeg går... Hvem er du?
Takk for at dere kunne komme. Det ser litt annerledes ut i dag.
Jeg hadde en merkelig drøm.
Jeg må ta blodtrykket.
Jeg har sittet i 25 år, du kunne ha gjort det da.
Er alt i orden?
- Jeg trenger sminke. - Det skal vi nok ordne.
Og jeg trenger farge til håret. Svart.
- Svart? Er du sikker, Rose? - Ja, jeg har alltid hatt det svart.
Dr Sayer... et eller annet om frukttrær.
- Beskjær frukttrærne. - Det skal jeg gjøre.
Jeg vil ha en biff, lettstekt. Potetstappe og saus. Snittebønner.
Jeg så hva som foregikk, men ingenting betydde noe. Det hadde -
- ikke noe med meg å gjøre.
I morges gikk jeg på badet helt på egen hånd.
Jeg tror jeg likte dem bedre før.
Rolando, kan du si noe til meg? Det er miss Costello.
Skjønner du hva jeg sier?
- Lucy... Hvilket år er det? - Hvilket år det er?
Det er -26, dummen.
Kom igjen, Miriam, vær så snill.
"Som hopen stormet Bastillen, stormet Mighty Mets garderoben -
- på denne store dagen."
"Og de sto for en av de mest høylytte, villeste, -
- våteste seiersfestene i baseballens historie."
"Endelig kvitt latterliggjørelsen etter sju mislykkede sesonger."
- Hei, Sydney. - Hei.
- Skal vi til samme sted? - Jeg vet faktisk ikke.
Hold dere samlet.
- Få tak i Leonard. - Anthony, kan du hente Leonard?
Kan alle sammen vennligst holde seg til gruppen?
- Hvordan går det med min far? - Som vanlig.
- Mamma, kanskje du burde bli her. - Nei, det er klart jeg vil bli med.
Du kan ikke stå der, Leonard. Da lukker ikke døren seg.
- Jeg forstår ikke. Sydney blir med. - Han er pasient.
- Ikke samme slags pasient... - Likevel pasient. Det er ikke du.
- Jeg er moren din. - Ser du flere mødre her?
Hva har du gjort med håret ditt?
- Det er et dekk. - Det vet jeg, da. Jeg er ingen idiot.
- Dere behandler meg som en dritt. - Det skal vi få slutt på.
- Er du klar? - Jeg tror jeg blir her.
- Hvorfor det? Hva er det? - Alt i orden. Jeg bare...
Vink!
Doktor, kom igjen!
Er du sikker? Er alt i orden?
Ja da, vi ses siden. Ha det hyggelig.
Hei. Forloren hare, takk.
- Forloren hare. - En til.
Følger du etter meg?
Beklager, jeg bare tullet. Jeg så deg der oppe for litt siden.
- Er du på besøk? - Nei.
Du arbeider her.
Jeg bor her.
Er du pasient?
Du ser ikke ut som en pasient.
Gjør jeg ikke det?
Jeg har alltid likt carnegia.
Dr Sayer... Valgte du dette stedet?
- Hvorfor det? - Jeg pleier alltid å gå hit.
Det er fint her, men etter den første timen, er det ikke så festlig lenger.
- Anthony tror at de kjeder seg. - De gjør det.
Jeg vurderte å ta dem med til operaen...
Eller Naturhistorisk museum...
Ingen god idé. Det er masse døde, utstoppa dyr der.
Hva annet kan vi finne på?
- Er det lovlig igjen? - Ja, ganske lenge nå.
Hva skal det være, damer?
En Rob Roy med is.
En ren Rob Roy.
Jeg jobber kveldsskift på kafé.
Så noen ganger stikker jeg innom far før jeg går på jobb.
Han pleide å se alle kampene, så jeg leser sportssidene for ham.
Jeg vet ikke om han registrerer meg. Moren min tror ikke det.
Men det tror du.
Noen ganger mener jeg at jeg ser noe... En liten forandring.
Og et lite øyeblikk ser jeg ham som den han var før han fikk slag.
Og så er det borte. Kanskje det bare er innbilning. Skjønner du?
Ja.
Så hvorfor er du her?
- Jeg får medisiner. - For hva da?
Uten medisiner ville jeg være omtrent som din far.
- Men alt er i orden nå. - Det er bra.
Jeg var så sikker på at han ville ha bacon, hvetetoast og svart kaffe -
- at jeg serverte ham maten uten å ta imot bestilling.
Ha sa bare: "Du glemte tomaten."
Vi hadde ikke flere igjen, det var derfor han ikke fikk noen.
- Det var hyggelig å prate med deg. - I like måte.
- Paula? - Ja.
Han vet det. Faren din vet at du besøker ham.
Doktor, dette er vennene mine.
Er han ikke til å spise opp?
Miriam, jeg vet ikke hvordan jeg skal få sagt det, så jeg sier det rett ut.
Mannen din...
Han fikk innvilget skilsmisse fra deg i 1953.
Gudskjelov!
Se på den! Pontiac Firebird, 400-motor... Det kaller jeg bil.
- Lucy, får jeg hånden din? - Før meg bort herfra.
- Feil. Det er her. - Da tapte jeg vel.
Lykken har visst snudd. Veldig fin.
- Hvordan går det? - Hvordan det går?
Ja, hvordan føles det?
Vel, foreldrene mine er døde, kona er på en institusjon, -
- sønnen min er forsvunnet vestover et sted.
Jeg føler meg gammel og bedratt. Sånn føler jeg det.
Jeg stoppet ved hobbybutikken og kjøpte flere blyanter.
Og jeg kjøpte denne.
En liten vinkellinjal.
Ja, det kunne jeg trenge.
Det er kjempefint.
- Jeg er straks tilbake. - Leonard?
Han har aldri snakket om jenter før.
Han har aldri hatt noe med dem å gjøre.
Det er litt latterlig - hele denne jentagreia. Syns du ikke det?
Han er en voksen mann.
Han sa at jeg burde ta ferie. Reise bort noen dager og slappe av.
Han mente vel at du fortjener en ferie, og det gjør du virkelig.
Jeg kan ikke la ham være alene her. Han ville dø uten meg.
Jenter!
Hallo? Dr Sayer? Jeg må snakke med deg.
Leonard?
Det er en del viktige ting å ta opp. Jeg må prate med deg.
Hva slags ting?
Ting som betyr noe, ting som har hendt meg, ting som jeg nå forstår.
- Hvor ringer du fra? - Kontoret ditt.
- Det er svært sent. - Er det?
- Bli hvor du er, så kommer jeg. - Fint.
- Dr Sayer, sitt ned. - Hvorfor det? Hva er det?
Vi må fortelle det til alle sammen. Vi må minne dem på hvor bra det er.
Hva er det som er bra, Leonard?
Les avisen. Hva står det der? Bare grusomheter.
Folk har glemt hva livet handler om, hva det er å leve.
De må bli oppmerksomme på hva de har og det de kan tape.
Jeg føler gleden ved å leve, livets gave, livets frihet!
Han sier at folk ikke setter pris på enkle ting.
Arbeid, lek, venner, familie...
Han var så opphisset at han snakket til klokka fem i morges.
- Er det befrielse, mani... - Eller kjærlighet?
Ja. Men han har helt rett. Vi vet ikke hvordan vi skal leve.
Men til fem om morgenen?
- Waheedah... Hvordan går det? - Bare bra.
- Mr Lowe, er alt i orden? - Ja.
- Hva er det du ønsker nå? - Noe helt enkelt.
Og det er?
Jeg vil gjerne kunne ta meg en tur ut, som enhver normal person.
- Du har muligheten til å gå ut. - Har jeg? Alene?
Spiller det noen rolle?
Jeg er ingen kriminell. Jeg har ikke gjort noe kriminelt, -
- jeg er ingen fare for meg selv eller andre. Likevel får jeg ikke gå ut.
Dere vekket ikke en ting, men en person. Jeg er en person.
Er du klar over den ubevisste fiendtligheten du viser oss nå?
Hvordan kan jeg være det om den er ubevisst?
Jeg er nysgjerrig. Hva ville du gjøre om du gikk ut?
Jeg ville gå meg en tur, se på ting og snakke med folk.
Bestemme hvilken retning jeg ville gå. Alt det som dere tar for gitt.
- Og det er alt? - Det er alt.
Greit, vi skal vurdere saken og gi deg beskjed.
- Er alt i orden? - Ja, jeg var bare nervøs.
Hva sa de?
De sa at det ikke var tilstrekkelig data enn så lenge, -
- og at vedvarende observasjon var nødvendig for å stille diagnose.
Verden utenfor er annerledes. Kanskje du ikke er forberedt.
De vil ikke holdes ansvarlig for det som kan skje med deg.
De sa nei.
- Og hva sa du? - De trenger ikke å høre på meg.
Var du enig med dem?
Ja.
Jeg vet ikke om vi har alt under kontroll ennå. Du har rykninger.
Det er en forsøksmedisin. Vi trenger tid til å evaluere ting før...
- Leonard, hvor har du tenkt deg? - Ut!
Dette er dr Sayer...
- Hvor har du tenkt deg? - Ut.
Pasienter har ikke lov til å gå lenger enn dette.
Ikke gjør det vanskeligere for deg selv.
Jeg vil jo bare ta en spasertur!
Han er ingen mentalpasient. Dette er unødvendig. La ham gå!
Vær så snill. Han er ikke voldelig!
Jeg skjønner ikke. Han har aldri skapt problemer før.
Han var stille, høflig og ærbødig. Han forlangte aldri noe som helst.
- Han var aldri ulydig. - Det var fordi han var katatonisk.
Jeg snakker om da han var gutt.
Beklager.
Jeg vet ikke hvem den mannen er. Jeg tror ikke han vet det selv.
Du gjorde ham til noe han ikke er.
Det er ikke vi som har mangler, det er dem! Det er de som er i krise!
Vi har vært gjennom helvetet og overlevd. De frykter det!
Fordi de vet det!
De vet det! De vet det!
Fordi vi... vi minner dem på -
- at de har et problem -
- de ikke finner svar på.
De vil aldri kunne lege før de blir klar over dette og skjønner problemet.
Før de innrømmer at det er et problem, og at det ikke er oss!
Vi er ikke problemet! Det er de som er problemet!
Han har levd i tretti år uten å uttrykke sinne.
- Det gjelder de andre også. - Hans oppførsel er mer naturlig.
Rykningene og paranoiaen er altså tegn på normal oppførsel?
Det er stedet som gjør ham sånn. Vi vekker ham og putter ham i et bur.
Det er ikke paranoia, det er fakta.
Jeg har tjue mentalt forstyrrede som nekter å spise. De aner ikke hvorfor.
- Hvor lenge skal jeg la det pågå? - Han vet hvorfor. Han vil ut.
Mr Lowe er ikke Messias på avdeling 5. Han har problemer.
Han ble ikke gjenopplivet, han fikk en medisin av deg.
En medisin som ikke bare er fryd og gammen.
- De andre har det bra... - Han har gått på medisinen lenger.
Jeg har medfølelse med ham.
Men jeg nekter å la ham sette andre pasienter i fare.
- Unnskyld meg. - Vi kan ikke tillate det.
Han er grei.
- Hvordan har du det i dag? - Bra.
- Og du? - Har aldri hatt det bedre.
- Hva gjør herrene her? - De beskytter meg.
- Skulle ønske jeg ikke trengte dem. - Prøver noen å skade deg? Hvem?
Det er det store spørsmålet. Hvem? Det er ikke godt å si.
Den man minst venter seg. Bare se på historien.
Hver eneste pasient her tror det er dannet et komplott mot ham.
De tar feil. De er gale.
Du er blitt verre.
Medisinen virker ikke. Alt du erfarer nå er bivirkninger, -
- som styrer oppførselen din.
Hyggelig at du kom på besøk, men jeg er litt opptatt.
Se på deg selv.
Nei, se på deg selv! Jeg har en sykdom.
Sykdom fjernet meg fra verden, og jeg kjempet meg tilbake.
Jeg kjempet i tretti år, og jeg kjemper fremdeles.
Men du...
Du har ingen unnskyldning. Du er redd og ensom uten noen ting!
lkke noe liv! Ingenting! Det er du som sover.
Medisinen kan bli tatt fra deg... De kan gjøre det.
Du kan våkne en morgen og finne glasset tomt.
Kom deg vekk!
Alt i orden. Takk.
Jeg bare falt.
Hjelp meg.
Kan du gå?
Jeg lar dem ikke ta bort medisinen. Vi skal samarbeide om dette.
Han har reagert på medisinen. Han har rykninger.
Han bryr seg ikke så mye om det, -
- men er redd for virkningen det vil ha på de andre.
Vi skal jobbe med doseringen. Han er klar over virkningen.
Han vil også at de andre skal være forberedt. Dere må hjelpe meg.
- Hei, Leonard. Velkommen tilbake. - Takk.
- Hvordan går det, Leonard? - Alt i orden?
- Så stille det er her. - Det er fordi vi ventet på deg.
Du ser bra ut, Len. Bedre for hver dag som går.
Hva om han bare har fått nok?
Hva om det bare er et tidsspørsmål for oss alle?
Det er intet medisinsk grunnlag for å tro at det også vil skje med dere.
Hvorfor ikke?
Dere er alle særegne. Og dere er friske... Ikke sant?
Det var nydelig, Lucy.
Jeg lærte den sangen for lenge, lenge siden.
Jeg vet hvilket år det er.
Jeg kan bare ikke forestille meg å være eldre enn 22.
Jeg har jo ingen erfaring.
Jeg vet at det ikke er 1926.
Men jeg orker ikke tanken på noe annet.
- Hvordan går det, Leonard? - Bedre enn noensinne.
Hvordan går det med de andre? Prater de om meg?
- De er redde. - Det har de all grunn til.
- Kan du stoppe dette? - Jeg er ikke sikker, men jeg prøver.
- Du må ikke gi meg opp. - Det skal jeg ikke.
425, ja.
Jeg fikk et postkort fra sønnen min.
Jeg er helt fin, og så stopper alt helt plutselig.
Jeg får ingen advarsel. Det er som å skru av en bryter.
Noe må sette meg i gang igjen. En lyd, en berøring...
Så kan jeg bevege meg igjen. Alt er greit igjen.
Det er ikke det at jeg lider, men jeg føler ingenting.
Det er som om jeg er død. Ingenting.
Jeg er liksom ingen person lenger. Bare en samling rykninger.
Ikke det at jeg har noe imot dem. De kan gjøre livet interessant.
Vet ikke hvem som har kontrollen, men de burde ikke være der.
Opp til fem.
Bare litt til.
Jeg trives med å arbeide. Her føler jeg meg fin.
- Det går bra med prosjektet mitt. - Jeg vil gjerne se det.
Det er greit. Vi kan ta det en annen gang.
- Hva er det som skjer? - Du har en okulogyrisk krise.
Hent kamera!
Jeg kan ikke gjøre dette. Jeg skrur av.
Nei! Se! Se!
Lær, lær, lær... Lær for min skyld.
La oss se... 625.
- 675, bare... - Ok.
Jeg kan ikke lese mer! Jeg kan ikke kontrollere øynene.
Jeg går hele tiden tilbake til begynnelsen.
- Jeg har sviktet alle sammen. - Nei.
Jeg har sviktet deg. Jo, jeg er grotesk.
Det er du ikke. Jeg vil ikke høre på sånt.
Jeg er grotesk. Se på meg og benekt det!
Du er ikke det.
Dette er ikke meg!
Da sønnen min ble født frisk og fin, spurte jeg aldri hvorfor.
Hvorfor var jeg så heldig? Hvordan kunne jeg fortjene et perfekt barn?
Men da han ble syk, spurte jeg hvorfor. Jeg krevde å få vite det.
Hvorfor skjedde dette? Det var ikke noe jeg kunne gjøre med det.
Det var ingen jeg kunne gå til og si: "Stopp dette her. Vær så snill."
"Ser du ikke at sønnen min lider?"
Sønnen min lider. Vær så snill, stopp dette her!
- Han kjemper. - Han taper.
Jeg arbeidet... hadde venner på besøk og gikk på dans. Det var alt.
Det er storartet. Jeg har aldri gjort noe av det.
Men det vil du.
De vil aldri slippe meg ut herfra... Og det bør de heller ikke.
Jeg er fremdeles ikke frisk... som du kan se.
Jeg føler meg frisk når jeg ser deg.
Jeg vil ikke... treffe deg mer.
Jeg vil bare si farvel.
Er det ikke søtt?
- Nå? - Når du enn måtte være klar.
Mitt navn er Leonard Lowe. De sier at jeg har vært borte lenge.
Nå er jeg tilbake.
- Hvordan er det å være tilbake? - Først trodde jeg det var en drøm.
Når skjønte du at det ikke var noen drøm?
Da jeg snakket og du skjønte hva jeg sa.
Du fortalte ham at jeg var snill.
Hvor snill er jeg som gir liv... og siden tar det tilbake?
Det blir gitt og tatt bort fra oss alle.
Hvorfor føler jeg ingen trøst?
Fordi du er en snill mann.
Fordi han er din venn.
Sommeren var svært uvanlig. Tid for gjenfødelse og uskyld.
Et mirakel for femten pasienter og for oss, pleierne.
Men nå må vi tilpasse oss til miraklenes realitet.
Vi kan gjemme oss bak vitenskap og si at medisinen slo feil.
Eller at sykdommen kom tilbake.
Eller at pasientene ikke taklet at flere tiår var gått tapt.
Realiteten er at vi ikke vet hva som gikk galt og hva som var rett.
Men vi vet at da det kjemiske vinduet ble stengt, -
- fant en ny oppvåkning sted.
Vi fant at menneskeånden er mer kraftfull enn noen medisin.
Og det er den som trenger føde.
Med arbeid, lek, vennskap, familie...
Det er disse tingene som betyr noe.
Det var dette vi hadde glemt.
De små ting.
- Vel, god natt. - God natt.
- Eleanor? - Ja?
Hva er det?
Jeg lurte bare på hva du skal i kveld. Hvis du har andre planer...
Nei, jeg skulle...
- Du har ingen planer? - Nei, jeg har ingen...
Jeg lurte på om du... vi... du og jeg kunne...
Om vi kunne... gå og ta en kopp kaffe?
Ja, det vil jeg gjerne.
- Bilen min står der borte. - Hva sier du til en spasertur?
Dr Sayer og staben hans fortsatte å jobbe med sine pasienter.
Nye medikamenter ble prøvd ut etter hvert som de ble utviklet.
Leonard og mange andre pasienter -
- opplevde korte perioder med oppvåkning, -
- men aldri så dramatisk som den som skjedde sommeren 1969.
Dr Sayer jobber fortsatt på et kronisk sykehus i Bronx.
La oss begynne.